בחברות שבטיות ילדים מתארגנים לבית הספר ללא צעקות, הולכים להתקלח ללא פרסים, ועוזרים במטלות הבית מרצונם החופשי. העיתונאית ד"ר מיקלין דוקלף נסעה לפצח את סוד גידול הילדים בחברות עתיקות, שאנחנו בתרבות המערבית המודרנית שכחנו
מאיה מזרחי | 11 בנובמבר 2021 | חברה והיסטוריה | 20 דק׳
האמנות האבודה של גידול ילדים – מה תרבויות קדומות יכולות ללמד אותנו
ד"ר מיקלין דוקלף זוכרת את הרגע בו הגיעה לתחתית בתור אימא. זה היה בשעה חמש לפנות בוקר באחד מימי דצמבר הקרירים. היא שכבה במיטה, לבושה באותו סוודר שעטתה אתמול, וכל שיכלה לשמוע היה את כלבה, מנגו, נושם על הרצפה מתחת למיטה. כולם ישנו מלבדה.
"התכוננתי לקרב", היא מספרת. "הרצתי בראשי תסריטים כיצד אתמודד במפגש הבא עם 'האויב'. זה נשמע נורא לקרוא לבתי 'האויב'. אלוהים יודע שאני אוהבת אותה עד מאוד. היא חכמה מאוד, אמיצה במיוחד ויש לה כוח של שור, מבחינה פיזית ונפשית".
כשנולדה לד"ר דוקלף תינוקת קטנה בשם רוזי, הצטרפה האם הטרייה לקבוצות ההורים הרבות שתרות אחר עצות ופילוסופיות הורות לחינוך ילדיהן. הדחיפות לקבל עצה התגברה כאשר רוזי הגיעה לגיל שלוש והחלה להרביץ ולצעוק. היא סירבה לשתף פעולה עם משימות פשוטות בבית כמו להתארגן בבוקר כדי ללכת לגן או בערב ללכת לישון. כל יום הפך הבית לשדה קרב. דוקלף המתוסכלת, שחיפשה דרך "לביית" את ילדתה הסוערת, מצאה את עצמה מאבדת לא פעם את עשתונותיה, כועסת וצועקת.
רוצה לקרוא עוד?
להמשך קריאה הירשמו או התחברו
GTW/Shutterstock.com