ההיסטוריה האנרכיסטית החבויה של אמנים מודרניים מוערצים כמו קורבה, פיקאסו ודאלי, חושפת את הסיבות שבגללן איננו מסוגלים להבחין היום בין אמנות לקשקוש ובין יופי לכיעור
11 בנובמבר 2020 | תרבות ואמנות | 28 דק׳
פיקאסו, קורבה וההיסטוריה האנרכיסטית של האמנות המודרנית
בסצנה מתוך הסדרה הפופולרית "אמילי בפריז", אמילי יושבת בבית קפה מפורסם בפריז, "קפה דה פלור", לוגמת יין ופותחת בשיחה עם הבחור הצרפתי שיושב לידה. הוא מספר לה כיצד סימון דה בובואר וז'אן פול סארטר הפכו את בית הקפה הזה למפורסם בתקופה שבה עמד ריק. סיפורו ממשיך לבית הקפה שממול – "קפה לה דה מאגו". קפה לה דה מאגו היה מלא באנשים מאחר שאמנים כמו פיקאסו והמינגווי נהגו לשבת בו באופן קבוע. אך סארטר ודה בובואר החליטו ש"לה דה מאגו" "היה [בית קפה] בורגני מדי מכדי לשבת בו", הסביר הצרפתי לאמילי, אז הם עברו לקפה דה פלור שהפך עקב כך לבית הקפה הכי "קול" בפריז.
הקשר הזה בין האמן הבוהמיין האנטי-בורגני לבין הרומנטיקה שנוטפת ממנו בסרטים, בספרים או בשירים, נראה לנו טבעי לגמרי היום. כבר עשרות שנים שהתרבות הפופולרית מטפטפת לנו שלהיות אמן מהפכן זה מגניב, שלהיות אוונגרד, חדשני, עני, המעלה רעיונות שמטרתם לשחרר את החברה מהעול המסורתי שממנו צמחה – זה שווה ערך לאדם שהוא חכם, עמוק, רומנטי ומעורר השראה.
הילה דומה נוצרה גם מסביב לאמנות המודרנית שנוצרה בידי אמנים אוונגרדים. הפירוק של הציור והמעבר אל המופשט, השימוש הנועז בצבעים ושבירת הקומפוזיציה הם ביטוי, כך נהוג לחשוב, לחופש הביטוי של האמנים אל מול החוקים הנוקשים של האמנות המסורתית. אחת האמירות שאנחנו שומעים לא מעט היא שהאמנים האוונגרדים לא היו מוערכים בזמנם – כשהדוגמה הקלאסית היא ואן גוך שמכר ציור אחד בלבד בחייו. זאת הסיבה, מסבירים לנו, שהם היו גדולים כל כך – רק היום אנחנו מסוגלים להבין באמת את גאונותם.
רוצה לקרוא עוד?
להמשך קריאה הירשמו או התחברו
מבקרת מתבוננת ביצירת האמנות 'Chapel of Marxism' בתערוכה "Karl Marx forever" שהוצגה במוזיאון הלאומי של רוסיה בסנט פטרסבורג באוקטובר 2018 | [Olga Maltseva/AFP via Getty Images]